Released on www.DanishBits.org
Afrika.
Under de fyra år som vi filmat serien har vi besökt fantastiska platser-
- och sett djurbeteenden som aldrig filmats förut.
Men Afrika har mer att berätta.
Djuren här har genomlevt större förändringar de senaste 50 åren-
-än på två miljoner år före dess.
Landskap och klimat förändras. Djuren står inför enorma svårigheter.
Och samtidigt växer Afrikas befolkning-
- nästan dubbelt så snabbt som i resten av världen.
Det blir alltmer angeläget att vi ökar vår förståelse-
- och arbetar för att bevara djurlivet på kontinenten.
Idag finns en ny generation naturvårdare och vetenskapsmän-
- som kämpar för att rädda vildmarken och djuren som lever i den.
På den här kontinenten finns jordens största vildmark.
Det som händer här angår oss alla.
Så hur ser framtiden ut för det vilda Afrika?
Det här djuret är mest utsatt för tjuvjakt av alla.
Jakten har närapå utrotat arten.
Den är så sällsynt att det här exemplaret övervakas dygnet runt.
Det här är en spetsnoshörning.
Spetsnoshörningar är kända för att vara stingsliga-
-och för att göra plötsliga utfall.
Han är allvarligt hotad-
- på grund av det där hornet han har på nosen.
Det är värt sin vikt i guld.
Efterfrågan på noshörningshorn är enorm.
Tjuvjakten har ökat med 3 000 % bara de senaste fem åren.
Idag kan malet noshörningshorn säljas för upp till 65 000 dollar per kilo.
Noshörningar är ett lukrativt mål för brottslingar.
Inom kinesisk medicin tros noshörningshorn lindra feber-
- och vissa vietnameser menar att det botar allt från cancer till bakfylla.
Det består av keratin, precis som hår och naglar-
- och har inget vetenskapligt bevisat medicinskt värde.
Men det gör alla Afrikas spetsnoshörningar till måltavlor.
Arten har utrotats i Uganda och Rwanda-
- och det finns bara runt 600 kvar i Kenya.
Men de här männen tjuvjagar inte.
De skyddar djuren.
Skyddsarbetet leds av noshörnings- experten dr Matthew Mutinda-
- en av de främsta veterinärerna på Kenyas viltvårdsmyndighet.
Spetsnoshörningen är allvarligt hotad.
Det är vad vi arbetar med på Lewa Wildlife Conservancy.
Vi försöker rädda djuret och skapa ett tryggt, säkert område för det-
- där det kan föröka sig och leva fritt.
Det finns nästan inga helt vilda noshörningar kvar.
De flesta, som de här i Lewa Wildlife Conservancy, bevakas ständigt.
Den här unga honan ska hälsoundersökas av Matthew-
-vilket bl.a. innefattar blodprov.
Det motverkar tjuvjakt-
- eftersom DNA från ett noshörnings- horn kan spåras tillbaka till källan.
Om man måste söva ett djur i naturen-
-så medför det alltid vissa risker.
Honan reagerar illa på sömnmedlet.
Hon andas inte. Det händer sällan, men är extremt allvarligt.
De följande minuterna är kritiska.
När djuret är så här stort finns det bara ett sätt att få igång hjärtat.
Tack vare Matthews kvicka agerande hör de att hon andas igen.
De måste få henne på benen igen.
Föga förvånande är hon omtöcknad.
Uppdraget slutfört.
Det var en pärs, men nu kan man spåra honan under resten av hennes liv.
Några minuter senare är hon tillbaka hos sin mamma igen.
Det verkar grymt mot djuren-
- men vi behöver hålla koll på individerna när de är så pass hotade.
Än idag dödas i snitt en noshörning om dagen av tjuvjägare i Afrika.
Det finns så få spetsnoshörningar nu att vi snart känner igen varenda en.
Men arten upphör inte att förvåna.
Till nyligen trodde man att spets- noshörningar helst levde ensamma.
De här upptagningarna från Kalahari avslöjar-
- att de kanske är mycket mer sociala än man tidigare trott.
Den här sammankomsten vid vattenhålet ger en glimt av det förflutna.
De första upptäcktsresandena uppgav att de såg noshörningar överallt.
Före skjutvapnen fanns det troligen hundratusentals noshörningar här.
De som skyddar noshörningarna försöker säkerställa-
- att vi ska kunna bevittna såna här underbara scener även om 50 år.
Naturvårdarna har insett-
- att vi måste agera nu om vi vill rädda de stora djuren.
Antalet människor på kontinenten passerade nyligen miljardgränsen-
- och många vilda djur jagas för köttets skull.
Vissa lagligt... och många olagligt.
Viltköttet säljs ofta som get- eller nötkött.
Och mängderna är oerhörda: varje år äts miljontals ton i Afrika.
Om det fortsätter i samma takt kommer en del arter tvivelsutan att utrotas.
Men jakten påverkar inte bara växtätarna.
När mängden bytesdjur minskar påverkas även rovdjuren.
För 50 år sen fanns det omkring 500 000 lejon i Afrika.
Idag finns det färre än 30 000 kvar.
Men i en speciell del av Afrika sker en förbluffande återhämtning.
De här jägarna är nu delaktiga i ett nytt, osannolikt samarbete.
På senare år har hungriga lejon dödat allt fler boskapsdjur.
En grupp massajer har reagerat på det på ett mycket otraditionellt vis.
Massajerna håller boskap och äter inte vilda djur.
Men när lejon attackerar deras kreatur har de alltid hämnats.
Fiendskapen mellan massajer och lejon är urgammal.
Lejonjakten är en initieringsrit för massajkrigare som Olubi Lairumbe.
Vi massajer anser-
- att man måste döda ett lejon för att bli en äkta massaj.
Det finns inget större.
Ingen vet mer om hur det är att leva jämsides med lejon än massajerna.
Jag träffade Olubi och några andra krigare-
- för att lära mig mer om deras förhållande till traktens lejon.
Hur många lejon finns det här?
Häromkring finns det nåt hundratal.
Har de namn allihop?
Vartenda lejon har ett massajnamn.
Om ni ser ett lejon, vet ni då hur det kommer att bete sig?
Det beror på vilket lejon det är.
För en massajkrigare är lejon inget att vara rädd för.
Om jag såg ett lejon skulle det väl troligen ge sig på mig?
- Bara om man hotar det. - Hoppas att nästa lejon vet det.
Olubi dödade sitt första lejon som 17-åring-
-då det hade attackerat hans boskap.
Tyvärr visade sig lejonet vara dräktigt.
Det ledde till en förvånande vändning.
Vi massajer respekterar allt levande.
Och jag började få dåligt samvete för att jag dödade lejonet.
Jag började beundra lejonen istället.
Olubis inställning förändrades.
Han övergav massajernas flera hundra år gamla tradition.
Olubi och några andra krigare blev istället lejonens beskyddare.
Istället för att jaga lejonen kom Olubi att börja skydda dem.
Han jobbar med Stephanie Dolrenry, som var med och startade projektet.
Vi respekterar deras traditioner och drar nytta av deras kunskaper.
De känner terrängen väl och har spårat lejon i många generationer.
De vet hur man hittar dem.
Det här är ett småskaligt projekt.
Men nu när lejonen är så få är all hjälp välkommen.
Olubi spårar radiomärkta lejon.
På så sätt kan han varna boskaps- ägarna när flocken är i närheten.
Det minimerar risken för konflikter.
Inga lejon har dödats i närområdet sen projektet startade.
Genom att kombinera gammal och ny kunskap når man påtagliga resultat.
Det finns så mycket att lära.
Jag bidrar med modern teknik och kunskap.
I gengäld lär de oss saker om miljön och om hur den förändras.
Det är ett bra utbyte.
Man kan inte säga att bara den ena parten lär av den andra.
Båda är lärare och elever samtidigt. Den blandningen är fantastisk.
Projektet bygger på förändringen i massajernas inställning.
Deras forna fiende är nu deras skyddsling.
De informerar även andra samhällen om det-
- vilket innebär att flera liknande projekt kan startas.
Traditionellt skulle en krigare som dödade ett lejon ta lejonets namn.
Nu är det tvärtom.
Nu döps lejonet efter den krigare som skyddar det.
Konceptet är en succé.
I det här området finns ungefär 100 lejon.
Så ser 2000-talets naturvård ut.
Det största hotet mot djuren kan vara konkurrensen om boyta-
-med den snabbt växande befolkningen.
Virungabergen ligger på gränsen-
- mellan Rwanda, Uganda och Kongo-Kinshasa.
Den vulkaniska jorden är extremt bördig.
Det är en av Afrikas mest uppodlade regioner.
Men bönderna delar marken med en av våra närmaste släktingar.
Här bor jordens sista omkring 800 vilda bergsgorillor.
Vi vet mycket om de här djuren efter 50 års intensiv forskning.
En stark hane, en "silverrygg", håller ordning på gruppen.
Och gorillafamiljerna lever för det mesta ett fridfullt liv.
Fram till för några generationer sen blev de skogslevande bergsgorillorna-
-sällan sedda av människor.
Men deras boendemiljö minskade stadigt.
Nu är gorillorna strandsatta på vulkansluttningarna-
-i ett hav av jordbruksmark.
Att gorillor numera regelbundet träffar på människor-
- innebär inte bara ökad risk för tjuvjakt, utan också för sjukdomar.
Gorillor är mycket sårbara för de baciller vi bär på.
En gång var antalet gorillor här nere på runt 250. De var nära utrotning.
Man blev tvungen att agera.
Nationalparken spärrades av och nya jordbruk förbjöds.
Den enda lösningen var att intensiv- bevaka de återstående gorillorna.
Forskarna övervakar dem ständigt.
Man patrullerar skogarna och desarmerar tjuvjägarnas snaror.
Och djurens hälsotillstånd övervakas av veterinärer.
Pengarna kommer främst från ekoturism och donationer från hela världen.
Bergsgorillan har nu återhämtat sig.
Så hög grad av mänsklig inblandning är inte idealiskt, men det fungerar.
Varje år blir bergsgorillorna fler och optimismen ökar en smula.
Intensiv naturvård i skyddade områden-
- kan vara det enda sättet att bevara många afrikanska arter.
Men i vissa fall är det omöjligt.
Vad händer om djuret man vill skydda inte är lämpat för ett liv i en park?
Elefanter behöver enorma ytor att ströva runt på.
De har en räckvidd på upp till 3 500 kvadratkilometer.
De kan t.o.m. vandra mellan länder i jakt på den bästa födan-
-särskilt om det blir kärva tider.
Så här såg det ut i nationalparken Amboseli år 2009.
Här lever nästan 1 500 elefanter.
Och det här var den värsta torkan på 50 år.
60 % av alla sebror och 95 % av alla gnuer dog.
Regnen hade uteblivit två år i rad-
- och områdets elefanter höll på att svälta.
Parken som byggdes för att skydda dem är nu omgärdad av jordbruk.
Elefanterna hade inget val.
Tre systrar engagerade sig för katastrofen.
De leder arbetet med att skydda parkens elefanter.
Och de känner djuren bättre än nån annan.
Nora Njiraini och Katito och Soila Sayialel.
Alla elefanter har fått namn. De är som vår familj.
Hej, Anastasia.
Systrarna har följt elefanterna i över 25 år-
- och försökt skydda dem, särskilt när tiderna blir svåra för djuren.
Det var fruktansvärt. De hade ingenting att äta.
Vi frågade de gamla massajmännen-
- om de nånsin upplevt en liknande torka.
Enda gången då det ens har varit i närheten var 1961.
År 2009 förlorade vi väldigt många elefanter.
Jag har för mig att runt 400 dog, och det började med de minsta.
Elefanter brukar fly från torka genom att gå till mindre drabbade områden.
Men Afrikas befolkning växer dubbelt så snabbt som övriga världens.
Deras vandringsleder hade skurits av-
-av städer, jordbruksmark och vägar.
Elefanterna kom ingenvart.
Den här kalven svälter ihjäl-
- och man kan inget göra för att hjälpa den.
Det är en fruktansvärd upplevelse för systrarna, som känner varje elefant.
Vi känner det ända in i hjärtat.
Ni kan föreställa er hur det känns för oss när nånting sånt händer.
Det berör oss djupt.
Det var ett svårt år för alla unga elefanter i området.
Vi förlorade alla kalvar som föddes det året.
Systrarna kunde inget göra för att rädda ungen.
Men de var beslutna att rädda andra elefanter, särskilt fertila honor.
Den här utmattade honan hade fastnat i gyttjan i en uttorkad sjö.
Elefanten som satt fast hette Colida.
Den stackaren hade legat där länge.
En massaj berättade det för oss-
- och vi fick ta hjälp av personal från viltvårdsmyndigheten.
Colida väger tre ton och är för tung att flytta för hand.
Hon blir allt svagare.
Så morgonen därpå tar man hjälp av maskiner.
Efter två dygn i gyttjan är Colida utmattad-
-men nu är hon på benen igen.
Regnen återvände till Amboseli.
Och delvis tack vare de tre hängivna kvinnorna-
- har elefanterna nu börjat öka i antal igen.
Det råder ingen tvekan om att det var en extremt allvarlig händelse.
Men är det en engångsföreteelse, eller finns det ett mönster?
Vi vet inte vad den globala uppvärmningen leder till.
Vi kan bara hoppas på en bättre framtid.
Om de får chansen återhämtar sig elefantbestånden i Östafrika-
- särskilt om de kan röra sig fritt och fly när det blir ont om föda.
Ett sätt att hjälpa elefanterna är att länka samman parker-
-och skapa säkra vägar mellan dem.
Elefanter vandrar långa sträckor.
I den här delen av Kenya vandrade de från låglandet-
- upp till bergen, för att beta i skogarna där.
Men sen växte Kenyas befolkning och vägar som den här byggdes.
Elefanterna blev instängda där nere-
- och orsakade stor skada bland jordbruken.
Dessutom fanns det risk för krockar på vägen.
Då föreslog nån att man skulle bygga en tunnel.
Inom ett dygn efter att den var klar gick en första elefant genom den.
Nu använder alla elefanter den vägen-
- för att ta sig upp bland bergen och söka föda.
Enkla idéer som den här tunneln är livsviktiga elefanterna-
-särskilt under torrperioderna.
Afrikas klimat förändras definitivt.
På toppen av Afrikas mest kända berg Kilimanjaro-
-har 80 % av isen försvunnit.
Snart har isen försvunnit helt och hållet.
Bergen i Afrika är ofta den första indikatorn på att klimatet förändras.
Här på Etiopiska höglandet lever ett besynnerligt djur:
Geladababianer.
De är på flykt undan klimatförändringarna.
Det här området ligger i tropikerna-
- men på 4 000 meters höjd märker man inte av det alls.
I motsats till andra afrikanska djur är geladan anpassad för kalla klimat.
En gång var de mycket framgångsrika och levde över hela kontinenten.
Som mest fanns det sex olika arter.
Nu finns det bara en enda.
Det varmare klimatet gör det svårt för dem att hitta sin föda-
- som bara växer på kalla, högt belägna platser.
De här geladorna tvingas söka sig högre upp bland bergen.
Snart har de ingenstans att ta vägen.
Den här arten är nära att försvinna.
Trots att de lever på bergstopparna påverkas de likväl av oss människor.
På grund av klimatförändringen-
- kan geladababianerna snart vara helt utrotade.
Afrika är världens varmaste kontinent.
Och den håller tveklöst på att bli ännu varmare.
Sahara är världens största varma ökenområde.
Väldigt få arter kan överleva i den här ogästvänliga miljön.
Längs öknens kant klamrar sig livet fast-
-och trotsar den påträngande sanden.
Men hur länge kan det hålla ut?
Utöver djuren kämpar även 22 miljoner människor för att överleva-
-i utkanten av öknen.
Går det att hindra sanden från att ta över det sårbara landskapet?
En idé är att bygga en grön barriär av träd genom elva länder.
Projektet har redan dragit igång i Senegal.
Men alla stora idéer medför också stora problem.
Att få elva länder att samarbeta är inte lätt-
- och att bevattna ett 8 000 km långt trädbälte är ett enormt företag.
Men folk i Afrika börjar förstå-
- hur viktigt det är att ha träd i omgivningen.
Den här volontärgruppen har planterat nästan 100 miljoner träd.
De är bara en av otaliga grupper-
- som har tagit sig an uppgiften att återplantera sin del av kontinenten.
Träd är livsviktiga för Afrikas och hela planetens framtid.
Det här är Kongobäckenet.
Det är en av jordens viktigaste skogar-
- och inte bara på grund av de många växter och djur som lever här.
Den är även en av drivkrafterna bakom planetens vind- och regnsystem.
Varje hektar träd avger, i form av vattenånga-
-nästan 190 000 liter vatten per år.
Vattnet stiger upp i atmosfären och transporteras runt hela jorden.
Jordens väder styrs alltså till stor del av tropiska skogar.
Dessvärre finns en enorm efterfrågan i Europa och Kina-
- på ädelträ från de här skogarna. Och det får gigantiska konsekvenser.
I takt med att skogen avverkas börjar en del forskare se ett samband-
- med de förändrade väderförhållandena i Europa och Amerika.
Och det blir troligen mer extremt.
Otroligt nog har 50 % av skogen runt Kongofloden godkänts för avverkning.
Framtiden för Afrikas skogar har aldrig sett dystrare ut för oss alla.
Men den globala uppvärmningen får inte bara följder på land.
Afrika är nästan helt omgärdat av stora hav.
På östkusten lever djur som påverkas av klimatet på ett förvånande sätt.
Det här är en ung grön havssköldpadda.
Under sin livstid kommer hon att simma hundratals mil i jakt på föda.
Sköldpaddor återvänder till stranden där de kläcktes för att lägga ägg.
Äggen grävs ner i sanden och kläcks efter ungefär två månader.
Havssköldpaddornas ägg är besynnerliga.
Det är nämligen temperaturen runt omkring äggen-
- som avgör vilket kön de flesta av ungarna får.
Om sandtemperaturen är hög blir de honor. Är den låg, blir de hanar.
Så den globala uppvärmningen kan vara avgörande för havssköldpaddorna.
Den här unga honan kan under de kommande åren få det svårt-
-att hitta en hane att para sig med.
Men naturvårdarna har insett att sköldpaddorna har oddsen emot sig.
De kan inte åtgärda klimatet, men de har gått ihop med traktens fiskare-
- för att försöka öka sköldpaddornas chanser att överleva.
Varje sköldpadda räknas. Så fort en hittas skadad eller fastnar i näten-
- transporteras den till Kahindi Changawa och hans kolleger.
Vi började med bara 16 fiskare.
Det var 1998. Nu samarbetar vi med hundratals fiskare.
Betande havssköldpaddor är livsviktiga för sjögräset.
I det bor räkor och humrar, vilka i sin tur fångas av fiskare.
Man driver ett rehabiliteringscentrum där Shella har bott i två år.
Hon blev påkörd av en båt bakifrån.
Tre revben gick av och ryggraden skadades.
Nu håller hon på att läka.
Shellas skador har påverkat flytförmågan.
Hon läker bra, och för att se till att hon använder fenorna-
- gör man en liten tur till stranden med henne varje dag.
Vi brukar låta Shella simma i havet varje dag.
Där har hon tillräckligt med plats att röra sig på.
Där kan hon äta sin naturliga föda. Vi tror att det gör henne frisk.
Dessutom får hon möjlighet att använda bakbenen mer.
För Kahindi är det lönen för all möda.
Man blir väldigt glad.
Få människor har förmånen att få simma med sköldpaddor-
-och känna den glädjen.
Jag trivs med mitt arbete.
Shella återhämtade sig bra.
Men hoppet om att hon skulle kunna simma ute i havet grusades ändå.
Av nån anledning blev hon i stället svagare och dog.
I det här arbetet stöter man oundvikligen på motgångar.
Men det finns fler sköldpaddor att ta hand om.
- Är hon frisk? - Ja.
Hon fick några mindre sår av fiskeutrustningen.
Här ser du ett sånt sår.
- Ja... Men i övrigt är hon frisk? - Ja.
- Ska vi släppa henne nu? - Ja.
Sen vi började 1998 har vi släppt ut över 8 200 sköldpaddor i det fria.
Jag känner mig stolt och privilegierad.
Vi har arbetat för att förändra folks inställning och beteende.
Vårt arbete inom organisationen har varit väldigt lyckat.
En ung sköldpaddshona kan lägga 6 000-7 000 ägg under sin levnad.
Så om bara en enda överlever kan det få stora konsekvenser.
Att rädda ett enda djur kräver mycket arbete.
Att rädda en art kräver ännu mer.
Men de här hjältedåden är ändå bara en del av lösningen.
Varje djur ingår i ett större sammanhang:
Den komplexa väv av växter, djur och själva landskapet-
-som utgör ett ekosystem.
Att rädda ekosystemen är avgörande om Afrikas djur ska ha en framtid.
Gorongosa i Moçambique är en nutida "Jurassic Park".
Här härskar några av världens största krokodiler.
De kan bli sex meter långa och närmare 50 år gamla.
De överlevde ett nästan tjugo år långt inbördeskrig-
-som drog fram genom Gorongosa.
95 % av alla andra stora djur utplånades.
Men för 50 år sen såg det annorlunda ut här.
Då var det en turistattraktion, ett naturparadis.
Besökare från hela världen strömmade hit för att se det rikliga djurlivet.
Det mest populära turistmålet var en gammal restaurang-
-som blivit en utkiksplats för lejon.
Nu är restaurangen sen länge försvunnen, liksom lejonen.
Gorongosa-parken såg tom och död ut.
Men inte för alla. Ett ambitiöst projekt drogs igång-
- i ett försök att återställa parkens forna glans.
Först måste man ta reda på vilka djur som finns kvar, utöver krokodilerna.
Teamet kartlägger och räknar alla stora djur de ser i parken.
Men snart stod det klart att de stora djuren bara var en del av helheten.
En kanske ännu viktigare aktör är de små djuren som knappt syns.
Några av världens skarpaste hjärnor försöker förstå de här varelserna.
- Ville du visa mig nåt? - Ja, nånting nytt.
Professor Ed Wilson är expert på biologisk mångfald.
Och vid 83 års ålder ägnar han sig ännu åt sin passion: myror.
- Ser du det här stora boet? - Oj!
Jag ska bara ta en av dem...
Om man tittar ner mot fötterna-
- så ser man dem gå omkring: en myra, en liten skalbagge...
De är vad jag kallar "de små djuren bakom allt".
Det är det rika insektslivet här-
- som gör att Gorongosa kan ha en framtid.
De här djuren utgör grunden för allt liv i parken.
De små ryggradslösa djuren är så roliga.
Det är de som utför mest arbete, omvandlar mest energi-
-och räddar mest material-
- och som gör det möjligt för oss att återintroducera stora djur.
- Har du fångat nån? - Ja, tre stycken.
Professor Wilson var en av de första forskarna som studerade området-
- tillsammans med biologen Tonga Torcida.
Om man kunde samla ihop alla ryggradslösa djur och väga dem-
- så skulle de väga mycket mer än alla stora djur tillsammans-
-även i en helt återställd park.
Det är de små djuren, tillsammans med växterna-
- som avgör om det går att återintroducera större djur.
Jag vet inte om det är en ny art, men det är möjligt.
Den här parken var så här nära att försvinna.
Men nu är den på väg tillbaka.
Det är en fantastisk, inspirerande historia.
Det är ett bra exempel på vad vi kan göra med alla parker-
-även de som skadats av människan.
Men Gorongosa är viktig på fler sätt för Afrikas framtid-
-och kanske för oss allihop:
I den här parken får folk inte bara se de stora, spännande djuren.
De får även uppleva hur jorden såg ut och kändes innan människan kom.
Det är viktigt att rädda stora djur, men för att det ska lyckas-
- måste vi förstå och bevara de växter och insekter som driver ekosystemet.
Det är nödvändigt om de stora djuren ska klara sig.
Gorongosa är en framgångssaga.
Myndigheterna och parkledningen har åtagit sig att följa en plan-
-för att återställa området.
Det kan aldrig bli exakt likadant som före kriget-
- men det kan ändå bli ett rikt, livskraftigt ekosystem.
Utmaningarna i Afrika är enormt omfattande.
Det är ju trots allt en jättelik kontinent.
Storbritannien, Kina, USA-
- Indien, Japan och nästan hela resten av Europa-
-skulle få plats inom dess gränser.
I Afrika finns 45 % av all icke-odlad mark i världen.
Det är fortfarande jordens största vildmark.
Och just därför är det viktigt.
Här har människa och djur levt sida vid sida längre än nån annanstans.
Men nu, på 2000-talet, är djurbestånden farligt små.
Den här generationen har ansvaret-
- för att föra vidare världens djur till nästa generation.
Man måste ta hand om djuren och deras miljöer-
- så att vi alla får plats nog att samexistera på.
Ingen vet vilken framtid som väntar den här ungen-
- eller hur de oundvikliga framtida förändringarna i Afrika-
- kommer att påverka resten av världen och det här djuret.
Men en sak är säker:
Det som händer här är viktigare än nånsin.
Relationen mellan omvärlden och den här kontinenten och dess djur-
-är viktigare än nånsin förut.
Var vi än bor på jorden är vi alla delaktiga-
- i att forma den här vilda kontinentens framtid.
Ripped and synced by DBRETAiL